Richard Skolek

O princi Valibukovi a princezně Drobničce

Ilustrace: Dominika Jančíková

O princi Valibukovi a princezně Drobničce

Za devatero horami

a devaterem řek

spí princezna jak z pohádky,

tvář jako obrázek,

na rtech jí letmý úsměv dlí,

dech jemně chvěje hrudí,

a přece se ta princezna

už nikdy neprobudí.

Před lety se jí dvořil sám

ukrutný Vládce nečasu,

však chtěl ji jenom z rozmaru,

jen jako pouhou okrasu,

a princezna to poznala,

vždyť kdo by nepoznal?

A stroze Vládci řekla, ať to

zkusí o dům dál.

Ze všech nemocí tělesných,

ze všech nemocí ducha,

nejhorší bývá láska, když je

k našim touhám hluchá,

a tak zlý Vládce nečasu

zášť ve svém nitru choval,

myšlenkám temným poddal se,

svou pomstu připravoval

nakonec seslal kletbu zlou,

ať navěky spí princezna,

ať ve dne, v noci leží v snách,

ať mrtvě spí, ač líbezná.

*     *     *

Však každá nemoc má svůj lék

a každé zlo lze přemoci,

a dobrý člověk v nesnázích

se vždycky dočká pomoci,

a tak po letech truchlení,

po rocích beznaděje,

vyrostl silný, chrabrý hoch,

k princezně rychle spěje.

Princ z dalekého království

na sněhobílém oři,

on projel devět údolí

a přeplul devět moří,

už její hrad má na dohled,

už kráčí komnatami,

už šustí pláštěm z hedvábí,

už chřestí ostruhami,

už před krále jej přivádí

a on se k zemi klaní.

„Jsem Valibuk, princ korunní,

vyléčím její spaní.“

Král na trůnu se zavrtí,

princ zdá se hodný hoch,

však na šlechtice má poněkud

přímočarý sloh.

„Mou dceru proklel mocný muž,

buď nebe milostivo.

Jak zlomíš ono prokletí?

Jak navrátíš jí život?“

Tak táže se král cizince,

jenž troufá si tak směle

zvítězit tam, kde porážku

přiznali léčitelé,

kde žádná tajná bylinka

svou silou neuspěla,

kde žádný lektvar hojivý

zlo nevyhnal jí z těla.

Však Valibuk se usmívá

a bez váhání praví:

„Sudička předpověděla,

že já jí vrátím zdraví.

Mně stačí dívku políbit

a ona z lože vstane,

pak k svatbě dáš nám svolení,

pak ženou mou se stane.

Mám pouze jednu podmínku,

jen jediné si přeji,

že přidáš k ní půl království,

to bude věno její.“

To králi ovšem zdá se moc.

„Co takhle, princi, čtvrtinu?

A tobě jako zachránci

vystrojím slavnou hostinu.

Ať na tvou počest dvořané

si vínem plní číše,

je snazší vládnout poddaným,

když nekručí jim v břiše.“

Tu Valibuk se rozzáří.

„To měl bych, věru, radost,

já číši vínem plním rád,

pro hostiny mám slabost,

když chodů bude dostatek,

jídla, co hrdlo ráčí,

pak čtvrtka tvého království

mi coby věno stačí.“

A princ se znovu uklonil,

byl na vrcholu blaha,

vybraná jídla byla mu

nad všechno jiné drahá.

A že se pořád valil vpřed

a tlustý byl jak statný buk,

nikdo mu jinak neřekl,

než korunní princ Valibuk.

*     *     *

Drobnička stále v komnatě

zakletá do snů leží,

král s princem proto nelení

a k princezně hned běží,

a bez zbytečných okolků

jí princ polibek dává,

a podle sudby kletbu zlou

polibek překonává.

Drobnička oči otvírá

a král chce svatbu strojit,

před Bohem jako před lidmi

princeznu s princem spojit.

Však jeho dcera zděšeně

si měří Valibuka,

za muže nechce tlouštíka,

žalem jí srdce puká.

„Tohohle já si nevezmu!“

Drobnička slzy roní.

„Chci hubeného, pěkného,

nejlíp na bílém koni!“

Princ rozumu moc nepobral,

on bezelstná je duše,

neví, kdy hlas svůj nechat znít,

kdy mlčet jednoduše,

že někdy je čas vlídných slov,

jindy čas držet ústa,

a tak princezně povídá:

„Klidně buď taky tlustá,

mně nevadí, když přibereš

a budeš rozložitá,

když se mnou bude panovat

princezna Obezita.“

Princ každým slovem hloub a hloub

si kope vlastní hrob,

jí hnedle nebyl po chuti,

teď není dvojnásob.

Drobnička pyšně zdvihne nos

a pryč si vykračuje,

však pan král chce svou hostinu,

a tak ji zastavuje.

„Co bych ti, dcero, nalhával,

princ není žádný učenec,

on v upřímnosti nezná mez,

však v jádru dobrý mládenec.“

Princezna chvíli přemítá,

opasek z beder snímá.

„Můj princi, tvoje dobrota

mne nijak nedojímá.

Až dopneš tento opasek,

až budeš jako nit,

pak teprve, pak jedině

já mohu si tě vzít.“

Valibuk je však rozhodnut,

teď se přec nezastaví,

a Drobnička tím pohledem

se zlomyslně baví.

Princ zkouší pásek přitáhnout,

však ani párem volů.

„Co naplat, drahý zachránče,

tvá kila musí dolů.“

Princezna ve svých podmínkách

je, zdá se, neoblomná,

se škodolibým úsměvem

odchází ze svých komnat.

„Má dcera mívá svoje dny,“

král s hanbou vysvětluje.

Chce Drobničce jít domluvit,

však princ jej zastavuje.

„Čas slov již minul, pane můj,

zde běží o mou čest,

dřív, než do pásku vtěsnám břich,

já nevrátím se z cest.“

A tak náš milý Valibuk

vyrazil v širý svět

a křížem krážem toulal se

po sedm dlouhých let.

*     *     *

Zlá kletba tedy zlomena,

však šťastný konec – kdeže,

princ kráčí hubnout v cizí zem

a král mu mává z věže.

Už do přístavu dorazil,

už na loď nastupuje,

už na své pouti bez cíle

nazdařbůh světem pluje,

vždyť neví, kam by mířit měl,

tak štěstěnou se nechá vést,

aby mu sama vybrala

tu nejsprávnější ze všech cest.

Tak zatím plachty napíná,

kormidlem občas točí

a s námořníky tu a tam

své rty i v rumu smočí,

a pomalu, krok za krokem,

má k soudku, k láhvi pořád blíž,

už málokdy je střízlivý,

už málokdy má prázdnou číš,

až jednou řádně připitý,

hluboko v opojení,

slyší, že rum už dochází,

že rum už zkrátka není,

a jak má smysly ztupené,

tu zmocní se jej strašná zlost,

tu popadne jej hrozný vztek,

tu zacloumá jím zuřivost.

Rozsévá zkázu po lodi,

pustoší bez váhání,

mu lhostejno, co rozbije

a koho při tom zraní.

Však jak to vidí kapitán,

svým chlapcům rozkaz dává:

„Hned zavřete ho do sudu,

tam už mu zchladne hlava!“

Tu všichni jako jeden muž

se vrhnou na opilce,

do kulatého vězení

pěchují provinilce,

však v princi, zdá se, doposud

kus síly ještě dřímá,

a ani jeho mocný břich

porážku nepřijímá,

vztekle se vzdouvá sem a tam,

dřevu se nepoddává,

sud ví, že vyhrát nemůže,

a s praskotem se vzdává.

Všem nad slunce je jasnější,

že nelze podceňovat tuk,

však v podpalubí místa dost,

tam vejde se i Valibuk.

A už tam leží zkroušeně

ve spárech bolehlavu,

předhodí-li ho žralokům,

tak budou plně v právu.

Pitím vždy zhořkne povaha,

ať nevrlá, či bodrá,

alkohol splaší každou krev,

aťsi je třeba modrá.

Však i když právě vytrestán

svou vlastní neřestí,

náš princ si zoufat nemusí,

má štěstí v neštěstí.

Tu totiž v lásce jeho sok

sám mocný Vládce nečasu

loď z pomsty, z hněvu vyzývá

ku nerovnému zápasu,

tak vichry kvílí ostošest,

blesk do ráhnoví buší

a vlny strhnou z paluby

každičkou živou duši.

Již zbývá jenom Valibuk,

jen on sám ještě dýchá,

však zlobou stále vzpíná se

zraněná vládce pýcha,

již zbývá jen princ korunní,

ostatní spolklo moře,

jim krutý konec přichystán,

krutější jemu hoře,

větry loď ženou smrti vstříc,

k hrozivé skalní stěně,

a koráb, princ i naděje

se ztrácí v mořské pěně.

*     *     *

Nepřišel ovšem ještě čas,

kdy jeho svíce zhasne.

Po noci plné běd a muk

přichází jitro jasné.

Neb blízko žije poustevník,

co z vln jej vysvobodí,

tak v jeho malé jeskyňce

princ podruhé se zrodí.

„Jen klidně spočiň,“ povídá,

když mladík přijde k sobě.

„Vždyť chybělo jen maličko,

a ležel bys teď v hrobě.“

„Já děkuji ti, zachránče,“

princ slabým hláskem praví.

„Však pověz mi, co muži, loď,

jaké máš o nich zprávy?“

„Od lidí žádné, pane můj,

a vlny neodpoví,

snad mořský blankyt svírá je,

snad propustil je – kdoví?

Však že jsi skončil právě tu,

to veliké je štěstí,

já vím, kdo jsi, i poustevník

zaslechne různé zvěsti.

Putuješ s cílem jediným –

princeznin pásek přemoci –

chceš zhubnout, shodit, zeštíhlet,

a v tom ti mohu pomoci.

Jsem Vychrtlík van Hubeňour,

velmistr řádu hladu,

kde klopýtneš, tam pomohu,

kde zaváháš, dám radu.“

Mužík je vskutku jako prut,

a princ mu proto věří

a v péči poustevníkovu

se rád a vděčně svěří.

Tak plynou týdny, měsíce,

Valibuk ovšem chřadne,

břich pravda trochu menší má,

však štěstí, radost – žádné.

Na světě ho nic netěší

a pořád by jen spal,

až velmistr sám nazná, že to

takhle nejde dál.

„Půst někdy může pomoci,

pro tebe ale není,

kde jiný pokoj nalezne,

ty znáš jen utrpení.

Na mysli ovšem neklesej

a smutkem nevěš hlavu,

čím více útrap zakusíš,

tím větší získáš slávu!“

Princ v dobrém se s ním rozžehná,

na cestu zas se dává,

pouť jeho ještě daleká

a tuze namáhavá.

*     *     *

Zem cizí má své půvaby,

nevlídná, přesto krásná,

tak chladnou temné večery,

tak planou rána jasná,

až mezi štíty horskými

princ zvláštní stavbu spatří,

toť klášter mnichů tajemných,

toť domov útlých bratří,

co tělo tuží každý den,

co nikdy nezahálí,

co mají vůli nezlomnou

a navrch mocné svaly.

Hodí se ovšem mnichův háv

pro muže vznešeného?

Náš princ má přeci modrou krev,

je z rodu královského.

Však dopnout pásek Drobničky?

Zatím jen zbožné přání,

a tak dostává mnišský šat

a boží požehnání

a každé ráno cvičívá,

ač je to utrpení,

a každý večer zas a zas

usíná při modlení.

Jen pro jediné má náš princ

výborné předpoklady,

jen jedno zvládá výtečně,

jen s jedním ví si rady,

on není velký učenec,

čte pomalu a stěží,

však jako písař vyniká

nad mnichy, ba i kněží.

Nejprv mu opsat dávali

jen knihy krátké, prosté,

nyní má jen ty nejdražší

a jeho věhlas roste.

Píšou mu vládci zdaleka

a zvou jej na své dvory,

a Valibuk se rozhodne

opustit řád i hory.

Ač tělo týral poctivě –

bolí ho každý sval –

v klášteře téměř nezhubnul,

je čas jít o dům dál.

*     *     *

K lásce a k srdci princezny

je ještě dlouhá cesta,

princ proto spěchá za králem

Nadoblačného města.

Z dalekých zemí, z paláců,

z čarovných divů světa

vybral si snad ten největší –

ostrov, co vzduchem létá.

Valibuk stoupá v balónu,

vzduch chladne, vítr skučí,

posádka běhá, činí se,

vichrům však neporučí,

a z mraků náhle vylétnou

sluhové Vládce nečasu,

tak schyluje se k bouři zlé

a k nerovnému zápasu,

ostrov, co pluje blankytem,

však do boje se vkládá

a zlo na útěk zahání

hromová kanonáda.

A když dým z děl se rozptýlí,

balon jde na přistání,

zde již na prince nemohou

sokové obávaní.

Náš princ tu proto zůstane

několik dlouhých let,

a z výšky přitom uvidí

celičký širý svět.

*     *     *

Poznává, co jsou pralesy,

co džungle neprostupná,

kam zatím ještě nesahá

člověčí touha zpupná,

zde dosud vládne příroda,

zde vzkvétá všechno živé,

zde dýchá přítmí zeleně,

krásné a mlčenlivé,

pak z nebes spatří bílou pláň,

sněhu do nedohledna,

toť země mrazu věčného,

zem pochmurná a bědná,

a moře ledem pokryté,

ve věčném tichu spící,

jen chladná mrtvá pustina,

jen prázdno skličující.

Nakonec ostrov doletí

nad sídlo lidu pouštního,

co žije vprostřed žhavých dun

a vždycky brání slabšího,

město je celé z mramoru,

má stovky mocných věží,

snad dalo by se oblehnout,

však dobýt jej – jen stěží.

Sultán už stoupá v balónu

se svými sedmi ženami,

jež hedvábím se honosí,

démanty, zlatem, perlami.

Však tolik družek má jen pán,

to není dáno chudým,

neb co udělá pro jednu,

to musí dopřát druhým.

Princ o Drobničce vypráví,

vzpomíná na svou lásku,

líčí, jak v světě zhubnout měl,

vtěsnat se do opasku.

Manželky ovšem nechápou

a překvapeně praví:

„Vždyť ty jsi, princi, snem všech žen,

jsi mladý, silný, zdravý,

jsi junák, jura, kluk jak buk,

jsi mužský, jak se patří,

princezně srdce zaplesá,

jen co tě znovu spatří!“

A vskutku, ženy pravdu dí,

náš princ se nepoznává,

tuhle má šlachu, támhle sval,

divit se nepřestává.

K úspěchu zřejmě stačilo

nehnat nic do krajnosti,

vždy trochu cvičit, zdravě jíst,

žít v míru se střídmostí.

Však zlořečený opasek

je princi pořád malý,

tam, kde mu prve vadil tuk,

tam překáží mu svaly.

Mladík si smutně povzdechne,

těšil se na nevěstu,

a zatím se má přichystat

na další dlouhou cestu.

Muž pouště jej však zrazuje,

jinak mu sultán radí:

„Prve jsi přišel o kila,

nyní bys ztratil mládí,

vždyť křížem krážem toulal ses

po sedm dlouhých let,

vzpomínky jednou vyblednou,

je čas se vrátit zpět.

Dej pozor, ať tvou princeznu

jiný si nepodmaní.

Opasek zahoď, vem ho čert,

neblázni, spěchej za ní!“

A že si prince oblíbil

snad každý z ostrovanů,

hned podřídí se moudrosti

pouště a jejích pánů.

Aby vše bylo nadarmo?

To přece nedovolí,

tak ostrov letí přes moře,

přes hory, přes údolí.

Tu náhle slunce vybledne,

vše sevřou temná mračna

a celým městem rozezní

se slova krvelačná:

„Konečně vás mám, proklatci,

mé pomstě neujdete,

vichřice dravá, zuřivá

každého k zemi smete!

Nejprve ale princátko

vyzývám k souboji!

Jsem zvědav, zda má odvahu,

jak s mečem obstojí!“

Zákeřný Vládce nečasu

se v princi ovšem zmýlil.

Jen začnou se bít, vidí hned

že přecenil své síly.

Valibuk na něj dotírá,

oddech mu nedovolí,

a po urputném zápasu

krutého Vládce skolí,

a jeho přisluhovači

prchají vyděšeně,

tak zloby a zla na světě

je zas o něco méně.

A kormidelník ostrova

stejný kurz stanovuje,

město i se svým hrdinou

blankytem rychle pluje.

Již snášejí se v balónu,

již stojí v trůnním sále,

již vítají se s Drobničkou,

již zdraví pana krále.

A princ vypráví o cestách

předalekými kraji,

někdy zavládne veselí,

jindy zas dech se tají.

Povídá jim i o místech,

kam lidé vkročit nemohou,

nejlepší přijde nakonec –

pouť temnou, spící oblohou.

Příběh o každém souhvězdí,

co je jich vidět v noci,

a Drobnička už jistě ví,

že má ji ve své moci.

Pak na svou hloupou podmínku

náhle si vzpomněla,

a hned se princi omlouvá –

i ona zmoudřela.

Lhostejno, jak kdo vypadá,

vzhled totiž klamat může,

stejnými ostny brání se

bodlák i krásná růže.

A byla svatba veliká

a z kostela zněl zvonec,

tak všechno dobře dopadlo

a pohádky je konec.

Moudrost modřínu

Než člověk svět si podmanil,

než nahlédl do jeho krás,

v těch dobách dávno minulých,

kdy stromy kácel jenom čas,

tam v tichých hvozdech hlubokých

vypukly první rozbroje,

každý les, každý malý háj

hned šikoval se do boje.

Strom totiž, když se narodí,

když ze semínka vyklíčí,

si musí vybrat z rodů dvou,

zda listí, nebo jehličí.

Čarovné stromy listnaté

nemají vždy svou ozdobu,

rok co rok kabát převléknou,

rok co rok změní podobu.

Podzimní čas vše listoví

požehná barvou plamennou,

pak přijde zima – vzpomínka

na radost v tichu ztracenou,

však ani bílé čepice

ty hrdé kmeny neztenčí

a jaro mocné koruny

zas novým listím ověnčí.

To borovice, jedle, smrk

jehličí nikdy neztrácí,

s ním rodí se, s ním rozkvétá,

s ním do země se navrací.

Strach budí každé neznámo

a cizí je vždy vinen vším,

tak stromy, pro tu odlišnost,

začaly s temným běsněním.

Životem nebyl nikdo jist,

zlo v srdcích, v myslích vzklíčilo,

kde mohly, tam si škodily,

až lesů málem nebylo.

Pak ovšem listy nalezly

zvláštní strom zvyků tajemných,

nepřítel, nad vši pochybnost,

a přece byl i jedním z nich.

Toť modřín, bratr stromů všech,

modravé má i jehličky,

na zimu je však setřese,

na mráz jde holý celičký.

A že znal jejich obavy,

oběma stranám rozuměl,

tak listnáčům i jehličkám

velikou pravdu pověděl:

„Vždyť máte stejné kořeny,

vzešly jste z dávných pralesů,

stejně jste spjati se zemí,

stejně se pnete k nebesům!“

A stromy náhle poznaly,

co všechno mají společné,

že mír je vždy tou lepší z cest,

že rozepře jsou zbytečné.

A tak je modřín od těch dob

pro všechny stromy hrdina

a každý les a každý háj

je jedna velká rodina.

Zeb a Ebra

Tam v žhavém srdci Afriky,

kde mnohý div se skrývá,

kde stromy ještě šeptají,

kde vítr dosud zpívá,

tam zrodily se zebry dvě,

to bývá velká sláva,

však zle je, zle je s mláďaty,

hned stepí letí zpráva,

že chlapec Zeb je jako noc

a Ebra že je bílá,

že on nedostal nic než čerň

a z ní se všechna smyla.

Lev První, zvířat pán a král

si s nimi neví rady,

to stalo se dnes poprvé

za jeho dlouhé vlády.

Tu praví nosorožec Sor,

lvův přítel, druh a rádce:

„Mláďata svár jen způsobí

zabraňme při a hádce!“

Král pozorně mu naslouchá

a smutně hlavou kývá –

Sor mluví moudře, odlišnost

vždy trnem v oku bývá.

A tak lev vyřkne rozsudek:

„Vám zůstat není dáno.

Pryč z království být musíte,

než vzplane nové ráno.“

A Zeb a Ebra odchází,

ač neví kudy kam,

vstříc neznámu jdou společně,

v zármutku každý sám.

*      *      *

Tak putovali pláněmi

a překročili pohoří,

pomalu bledla vzpomínka

na utrpěné příkoří.

Až došli k stromu obřímu –

byl dobře tisícletý –

již dávno přišel o listí,

již dávno ztratil květy.

Pod stromem starý opičák,

i ten už mnohé zažil.

„Můj přítel žízní,“ povídá,

„tak rád by kůru svlažil.

Pramen je ale daleko,

mně síly nezbývají,

tak prosím všechny pocestné,

ať stromu napít dají.“

A ti dva hned jdou pomoci,

však váží jeho slova –

na chvíli obra napojí,

vzápětí vyschne znova.

Z pramene spěchá potůček,

ten kdyby jinam kvapil,

strom žízní by již netrpěl,

on sám by se vždy napil.

A tak kopýtky ryjí zem,

až voda kůru hladí,

strom poděkovat nemůže,

však opičák jim radí,

ať jdou za chameleonem,

jenž vládne nad barvami,

že odešli by od něho

s novými podobami –

čarami, kouzly svedl by

jim barvy promíchat,

a tak Zeb s Ebrou na cestu

se znovu musí dát.

*      *      *

Pouť jejich ještě daleká,

teď jde se ovšem snadněji,

to každou horu slezeš hned,

když v srdci chováš naději.

Však poznenáhlu, potichu

krajina svou tvář mění,

a tráva roste stále výš,

až přes ni vidět není.

Zeb s Ebrou směr již ztratili,

jen hloub a hloub se noří,

tak toulají se nazdařbůh

v tom smaragdovém moři.

Vtom vidí statnou žirafu,

však smutná je, a bledá,

neb vězí po pás v bažině,

jež uniknout jí nedá.

Mláďata hned jdou pomoci

zákeřný mokřad zdolat,

tvor krotí jejich nadšení

a takto na ně volá:

„Vezměte rozum do hrsti

a na útěk se dejte,

já život jsem již prohrála,

vy své všanc nedávejte.

Já pro vás jsem jen cizinec,

jen duše bezejmenná,

tak vemte rozum do hrsti

a nohy na ramena!“

Zeb s Ebrou mají jasno hned

a po kratičkém boji

živi a zdrávi všichni tři

na pevné zemi stojí.

Žirafa skáče radostí,

krk dlouhý natahuje,

a k vládci barev mláďatům

směr znovu ukazuje.

A nad tím mořem zeleně

noc vystřídá se s dnem,

žirafa spěchá k domovu,

Zeb s Ebrou za svým snem.

*      *      *

A tak se brzy před nimi

poslední zkouška odkrývá,

na duhový vrch vyšplhat,

tam chameleon přebývá.

Vtom vidí vejce veliké,

je dozajista pštrosí,

a zevnitř hlásek tenoučký

o slitování prosí.

Zebry u vejce zastaví,

s údivem na ně shlíží,

říkají, že jsou přátelé,

že hlásku neublíží.

Drobeček ale nevěří,

slyšel, že svět je krutý,

a proto zůstal ve vejci,

krutostmi nedotknutý.

Ti dva mláďátku vysvětlí,

že vylíhnout se musí,

svět ať však zatím nesoudí,

ať to s ním nejprv zkusí,

ačkoliv zatím přichystal

jim jenom těžké časy,

přec cítí jeho tajemství,

přec vidí jeho krásy.

A vejci praská skořápka,

divže se nerozskočí,

drobeček chce tu nádheru

vidět na vlastní oči.

Zraky mu z toho přechází,

je ztracen, v opojení,

na oplátku jim poradí,

co ví jen zasvěcení –

že až na vrchol vylezou,

ať „Leon“ zvolají,

pak zasloužené odměny

ti dva se dočkají.

*      *      *

Tak brzy stanou na hoře,

jež hraje sedmi barvami,

už našli to, co hledali,

už prošli všemi zkouškami.

Však nikde ani živáčka,

tak zavolají „Leon“,

tu náhle přímo před nimi

stojí sám chameleon.

„Vím, kdo vás poslal,“ povídá,

„kdo řekl vám mé jméno,

jak krutým, zbrklým rozsudkem

vám bylo ukřivděno.

Já smíchat barvy mohl bych

a nakreslit vám pruhy,

pak snáze byste zapadli

mezi své zebří druhy,

vy se však od nich lišíte,

to kouzla nezakryjí,

žirafa, pštros i starý strom

díky vám šťastněj žijí.

Vy pomohli jste vždy a všem,

proč toužíte být jiní?

Putujte raděj po světě,

konejte dobrodiní!

Je kolem ještě mnoho těch,

kdo trpí, kdo se souží,

to malé hloupé království

vás dva si nezaslouží!“

Zeb s Ebrou se tak ještě dnes

od druhých odlišují,

jsou chvíli tady, chvíli tam

a všude dokazují,

že každý může překvapit,

řečeno jednoduše,

že podle srsti nepozná

se barva tvojí duše.

Tam v žhavém srdci Afriky,

kde mnohý div je skryt,

tam končí se už příběh náš,

zbývá jen pochopit.