Richard Skolek

O třech světluškách

Obálka: Alena Schulz

O třech světluškách

Kdysi dávno rostl za devaterem hor a devaterem řek obrovský strom, který se jmenoval Taruk. Jeho dřevo bylo pevnější než skála, do jeho kůry byla vetkána dávná zaklínadla a každý jeho list byl veliký jako rákosová chatrč. Rostl v hluboké džungli, kam lidská noha dosud nevkročila; byl tu déle než lidé, a měl tu být i po nich.

Taruk byl vládcem světla – každý večer je postupně vstřebával do sebe, a když se setmělo, rozzářil se. Jeho tři služebnice, světlušky Daršani, Nileši a Imali, pak toto světlo roznášely po obloze – když na potemnělém nebi našly místo, které se jim líbilo, trošku ho tam nechaly. Z takových míst se potom na jednu noc stávaly hvězdy.

Daršani byla ze všech světlušek nejrychlejší – pokaždé stihla roznést daleko víc světla než její sestry. Nileši zase vynikala tím, že o světlo krásně pečovala, a tak byly její hvězdy nejzářivější. Jen Imali, ta nejmladší, se zdála úplně obyčejnou; nebylo nic, v čem by své sestry předčila, a ty se jí za to často posmívaly.

Jednoho dne se Daršani a Nileši rozhodly, že už je nebaví rozžíhat hvězdy nahodile – chtěly z nich skládat různé obrazy. Imali se ten nápad nelíbil, starší sestry jí ale nedaly na výběr a přinutily ji, aby jim pomáhala. Výjimečné tu přece byly ony, tak proč by se s ní měly radit nebo se jí na něco ptát?

První den se jim příliš nedařilo – výjevy byly zmatené a světlušky zjistily, že nesmí pracovat zbrkle a že musí dávat pozor, co dělají ostatní. Druhý den to nebylo o mnoho lepší. Nileši se před sestrami chtěla předvést a její hvězdy zářily ještě oslnivěji než jindy – kdyby tvořila sama, ničemu by to nevadilo, ale ve společných obrazech, na nichž se podílely všechny, to vypadalo nepatřičně. Třetí den byly se svou prací konečně spokojené, a když se na svá souhvězdí dívaly, moc se jim líbila.

A líbila se i Tarukovi, dokonce tolik, že světluškám dalšího rána přikázal, aby na obloze každou noc rozžehly právě tato souhvězdí a aby v nich nechyběl ani nepřebýval jediný zářivý bod.

„Já to zkusím,“ řekla Daršani, když přišel večer, a začala rychle rozsvěcet hvězdy. Taruk ale po chvíli zlostně zamručel – Daršani netrefila ani jedinou. Světluška tedy zahanbeně vrátila všechno světlo stromu.

„Já vím, jak to bylo,“ ozvala se Nileši a věšela na oblohu nádherně zářivé hvězdy. Taruk ovšem nebyl spokojen ani tentokrát – i Nileši si souhvězdí vymýšlela a správně nenakreslila ani jedno. Druhá světluška tedy rovněž vrátila všechno světlo zpět.

Taruk pak pobídl Imali, aby to také zkusila, starší sestry se však zhrozily a snažily se mu to rozmluvit.

„V ničem nevyniká, když jsme to zkazily my, jistě to zkazí i ona,“ kroutila hlavou Daršani.

„Je úplně obyčejná, nemá smysl s ní ztrácet čas,“ přidala se k ní Nileši.

Taruk však byl jiného názoru.

„Jen ji nechte, aby předvedla, co umí,“ odvětil. „Třeba vás překvapí.“

Maličká Imali světlo nejprve roznášela opatrně a váhavě, postupně ale nabývala na jistotě – zatímco sestry její snahu sledovaly mlčky, Taruk si po nějaké době začal spokojeně pobrukovat. Obloha se plnila navlas stejnými zářivými souhvězdími, jež se mu minulou noc tak líbila; nejmladší světluška se opravdu nezmýlila ani v jediném bodě a předvedla, že má nezvykle dobrou paměť. Když skončila, pochválil ji; jejím sestrám potom vyčinil za to, že se k ní chovaly tak zle.

„Každý z nás může být ostatním nějak užitečný,“ řekl jim. „Nechovejme se tedy ke druhým špatně jen proto, že jsme ještě nepřišli na to, v čem spočívá jejich síla.“

A tak světlušky zjistily, že každý živý tvor je neobyčejný a že ostatní nemáme podceňovat.